EN COMEDY-SPECIAL FRA NETFLIX
Åh, Gad!
- Vi er klar. - Kan vi gå på scenen? Er vi klar?
Gad! Gad!
Mine damer og herrer, Gad Elmaleh!
Montreal!
Tak!
Jeg er rørt. Det er godt at være her.
Jeg er meget glad for at være i Montreal.
Vi har noget tilfælles.
Jeg boede i Montreal i et par år.
Jeg elskede min tid i Montreal.
Jeg fik et canadisk pas.
Ja, et canadisk pas. Det er perfekt.
Jeg har også et marokkansk pas.
Nej, vent.
Jeg bruger det ikke.
Jeg er stolt af mine marokkanske rødder,
men det er ikke et godt tidspunkt...
at gå igennem USA’s paskontrol og vise dem et stort grønt pas
med store arabiske bogstaver skrevet med guld foran...
og sige: “Jeg er komiker.”
Første gang jeg besøgte USA, sagde en: “Hvorfor er du her?”
Jeg sagde: “Jeg er komiker.”
Han sagde: “Fortæl mig en joke.”
“Hvorfor?” “For at bevise det er dit erhverv.”
Siden da, hvis de spørger, siger jeg altid: “Gastroenterolog.”
“Skal jeg vise dig det?”
USA er meget kompliceret. Jeg har arbejdet der meget på det seneste.
Der er meget kompliceret at få visum.
Før i tiden kunne man få et generelt arbejdsvisum.
Nu skal det være specifikt.
For eksempel har jeg et “standupkomiker-visum.”
Jeg må kun lave standup, stående, foran jer.
Jeg må fortælle jokes, men ikke danse.
Danser jeg, kommer immigrationsfyren og siger:
“Var det dans? Kom med mig, tak.
Må jeg se dit D2 dansevisum.”
Det bliver mere og mere kompliceret.
Men amerikanerne er seje. De viser interesse.
De spørger altid, hvor man er fra. Men de bruger en nedladende tone.
Når de spørger: “Hvor er du fra?”, lyder det sådan: “Hvor er du fra?”
“Hvor er du fra, din lille barbar?”
“Hvor er du fra? Vi kan hjælpe dig. Vi er amerikanere.”
“Hvor er du fra?”
Det varierer. Når jeg siger: “Fra Frankrig”
får jeg altid et meget sært svar fra amerikanere.
“Nå, Frankrig.
Sidste år...
tog min fætter...
til Italien.”
Det er et helt andet land.
De har et helt andet sprog og en helt anden organisation.
Så jeg nævner slet ikke Marokko.
Fyren aner ikke, hvor Marokko er på et kort.
“Marokko.” Nogle gange siger de: “Nå, Monaco.”
Og jeg siger: “Nej, det kom senere.”
Men det er interessant.
Alle spørger mig, hvorfor jeg tog til USA for at lave standup på engelsk.
I Frankrig siger folk: “Det behøver du ikke!”
Det ved jeg. Jeg elsker mit franske publikum.
I USA giver jeg et amerikansk svar:
“Jeg må udfordre mig selv.”
De er idioter.
Så jeg optrådte på en komedieklub.
Det er anderledes end i Europa eller Quebec.
I USA spiser folk lige foran en.
Var den største udfordring engelsk?
Nej, det var at optræde foran folk,
der ler, mens de kværner cheeseburgere.
Fordi amerikanere er besat af mad!
Jeg så meget sindssygt på turnéen. De har madkonkurrencer!
I Europa handler de om, hvem der kan lave den bedste mad.
Her er det, hvem der kan skovle mest mad ned.
Er der en grund til, at en fyr skal spise 19 hotdogs?
“Hvorfor gøre det? Du kaster op!”
Men det er interessant.
For at være ærlig ville jeg leve den amerikanske drøm.
Jeg har drømt om det, siden jeg var barn.
Jeg kan huske som barn i Casablanca,
at min far tog mig med til stranden og sagde noget sjovt,
mens han pegede på Atlanten: “Hvis man tager en båd...”
Jeg var fem. Jeg skulle ikke tage en båd.
“Hvis man tager en båd og sejler lige frem...
lander man i Amerika.”
Jeg var fascineret af ordenes poesi
og idéen om at rejse til det fjerne Amerika.
Han plantede den amerikanske drøm i mig.
Men jeg spekulerede på, om der på den anden side af havet
var en amerikansk far...
der talte med sin søn om den marokkanske drøm.
Det tror jeg ikke.
“Far, hvad er der derude?” “Aner det ikke.”
Men vi synes jo, at Amerika er fascinerende. Lad os være ærlige.
Vi tænker: “Nej, for meget.”
Men helt ærligt, vi elsker det!
I sidste uge i New York så jeg franskmænd købe NYPD T-shirts.
“New York Police Department.”
Franskmænd kan ikke lide politiet i Frankrig.
Men så snart de er i New York: “Bruno, ‘NYPD.’ Sejt, ikke?”
Jeg tror ikke, amerikanerne i Paris
spørger, hvor de kan købe Police Nationale T-shirts.
Det tvivler jeg på, de gør.
Når amerikanerne er i Paris, søger de klicheerne, de har set på film.
De snævre brostensgader...
med en gammel mand, der spiller harmonika i måneskin...
mens en mimer laver ting... i baggrunden.
En fyr fortalte mig endda: “Jeg vil se en mimer i baggrunden.”
Med en lille rotte, der laver croque monsieurs.
Jeg har boet i Paris i 30 år, men har aldrig set sådan en gade.
Og selvfølgelig taler de ikke fransk.
Hvis man spørger en engelsktalende i USA eller endda Canada,
“Taler du fransk?”
“Jeg tog to års fransk i gymnasiet...
men har glemt det.”
Det engelske sprog er kompliceret, men jeg prøver at lære det.
Men i øvrigt taler jeg ikke engelsk.
Jeg lærte et helt show udenad på engelsk.
Det er alt sammen iscenesat.
Showet er ikke en succes i klubberne.
Når jeg taler foran et publikum, er det et problem.
Hvis en fyr fortæller mig noget i en klub, er jeg sådan...
En aften prøvede jeg at improvisere som de amerikanske standupkomikere.
Der var et par på forreste række.
Jeg spurgte: “Hvor længe har I været sammen?”
Han sagde: “Hun er min søster.”
Jeg sagde: “Hvordan fungerer det i sengen?” Jeg ved det ikke!
Engelsk er så svært for fransktalende.
Når man lærer et nyt sprog, er der altid en, der spørger:
“Må jeg stille dig et spørgsmål? Det tager kun et øjeblik.
Drømmer du nogensinde... på engelsk?”
Ja, jeg drømmer på engelsk. Mareridt.
Jeg drømmer på engelsk og beder alle tale langsommere.
Engelsk er kompliceret! Ordforråd, grammatik.
“Har, været, var.”
Man skal lægge trykket på den rigtige stavelse, men hvilken?
Jeg ved ikke engang, hvor trykket skal ligge på ordet “stavelse”!
Er det “STA-velse”, “sta-VEL-se” eller “stavel-SE”?
Jeg ved det ikke.
Men altså. ALT-så. Jeg ved det ikke. Alt-SÅ!
Det er kompliceret!
Jeg ville købe en kasket til min søn.
Men jeg sagde noget dumt til hotelreceptionisten:
“Jeg leder efter en casket.”
Ja, det betyder “kiste” på engelsk.
Han spurgte: “Til hvornår?” “Nu, jeg flyver til Europa.”
“Hvor mange?” “En til mig, en til min søn.”
Når man spørger en amerikaner om hjælp, bliver det endnu mere forvirrende.
“John, siger man ‘har været’ eller ‘havde været’?”
De siger altid: “Begge dele.”
Fordi de ved det ikke.
Det er så svært, mine venner. Det er svært. Det er komplekst.
Man skal lære idiomerne. Og accenten.
Vi hjælper dem, men de hjælper ikke os, hvis vi ikke siger det korrekt.
Engang satte jeg mig ind i en taxa i New York og sagde:
“Jeg skal til ‘Djee’ FK Airport.”
“G” i stedet for “J.”
Det er ikke så stor en fejl.
Der er stadig lidt af en “djj”-lyd.
Men fyren anede ikke, hvad jeg sagde.
Jeg sagde: “Seriøst?
Hvor mange steder kender du i New York med ‘F’ og ‘K’ og ‘airport’?”
Altså, hvem kan ikke finde ud af det? Det er sindssygt.
Jeg sagde ikke: “XFK” eller “QFK”, vel?
Hvis jeg var taxachauffør, og du sagde “KFC Airport”...
kørte jeg dig til JFK.
Og ikke fordi jeg ved, at der er en KFC i JFK!
Fordi jeg kan finde ud af, hvad det betyder!
Tænk, hvis engelsktalende talte til mig i Paris
og sagde: “Undskyld...”
Altså, jeg ville ikke stoppe, men hvis nu...
Nej, det er en parisisk stereotyp.
Hvis de sagde: “Undskyld...”
og så begik de en fejl, såsom: “Vi leder efter iPhone-tårnet.”
Så ville jeg ikke sige: “Vi kender ikke det tårn.”
Jeg ville ikke tage ham til Apple-butikken. Nej, man forstår det!
Man ville gå ud fra, at fyren vil til Eiffeltårnet.
Så taxachaufføren, der hørte mig sige “GFK”, rettede på min accent,
og han var fra Indien.
Ikke noget problem. Jeg sagde: “Mand, vi er begge immigranter.
Hvad med vi hjælper hinanden lidt?”
Så jeg sagde: “I øvrigt, du udtalte ‘djay’-et rigtigt i JFK,
men sagde ‘errpourt.’”
Men jeg sagde ikke noget.
Jeg respekterer indiske taxachauffører i New York.
Jeg ved ikke, hvilken mobildataplan...
de har, men...
det må være en utrolig plan for monologer. Jeg tror, den er gratis.
De er altid på telefonen
med en anden fyr, der tilsyneladende aldrig siger noget.
Man sidder bag i bilen og hører...
Den stakkels fyr i den anden ende må være...
Og man tror ikke, han er på telefonen. Man tror, han taler til en!
Man siger: “Hvad?” Han siger: “Jeg taler i telefon.”
Og så begynder han at gøre grin med mig på telefonen med makkeren!
Man kan høre det. Han er sådan...
Lige meget. Jeg ringer til Uber.
Uber er interessant, ikke?
Når jeg ringer til Uber, er det fascinerende at se på skærmen
kreativiteten hos dem, der skal hente dig.
De kan gøre ting med de små biler, man umuligt kan gøre med ægte biler.
De kan hoppe fra en gade til en anden...
snurre rundt og gå på vand.
Og de kan ringe til din telefon. Det er noget nyt.
“Hallo, hvor er du?”
Hvor er jeg? Er du min onkel, der henter mig?
“Jeg er hjemme og venter på dig.” “Okay, jeg er på vej.”
“Ja, det er det, appen skal bruges til.”
Jeg havde en vild oplevelse med Uber en gang.
Jeg skulle ud og spise med en kvinde...
Ja, vildt, ikke?
Tak. Og... godaften.
Så jeg steg ind i min Uber, og fyren sagde:
“Lad mig åbne døren for dig, når vi ankommer.”
Jeg sagde: “Nej, det behøver du ikke.”
“Jo, jeg vil give dig en god service.
Det er mit job, og jeg elsker mit job.” “Fint.”
Vi hentede min date og ankom til restauranten.
Han stoppede, og jeg ventede på ham.
Men han havde glemt det.
Så dér sad jeg på bagsædet og ventede som en idiot.
Pigen sagde: “Hvad sker der?”
Der sad jeg som Louis XIV og sagde: “Han åbner døren.”
Men det afhænger af, hvor du er.
Jeg elsker, at man kan praje en taxa fra gaden i New York.
Det er kompliceret i Montreal.
Det er endnu mere tosset i Paris.
Taxaen er ledig. Fyren ser dig.
Han stopper ikke. Det er et koncept.
Endnu mere sindssygt i Marokko.
Taxaen er ikke ledig, men fyren stopper alligevel.
Der er allerede otte andre i taxaen!
Det er derfor, de kom på samkørsel.
Man maser sig ind i bilen...
Der er grønsager eller andet.
Og han bestemmer, hvor du skal hen.
Han har en menu over stoppesteder.
“Nej, lad mig være i fred. Min rute er allerede planlagt.
Jeg har otte stop. Du må stige af det sted, der er tættest på...”
Nej!
Og de ved alt om ens liv. Det er Marokko. De er taxachauffører, så de ved alt.
Forleden gav jeg fyren adressen, og han sagde: “Nå, din onkels adresse!”
Hvordan vidste han det?
Jeg elsker gåture. Jeg nyder at gå. Det er sejt.
Jeg gik lidt rundt i dag. Jeg elsker at gå.
Jeg går meget i New York. Jeg kan lide at spørge amerikanere om vej.
De er søde og seje.
De elsker at bruge Starbucks som referencepunkt. De kan ikke lade være.
I Europa er det metersystemet.
I USA er det Starbucks-måleenhedssystemet.
Amerikanere kan ikke give retning uden at nævne en Starbucks.
“Lige ud. Der er en Starbucks på venstre hånd.
Gå til højre. I næste gade er der to Starbucks. Drej til venstre.
Der er endnu en gade. Gå videre.
Ved den tredje vej med tre Starbucks drej til højre.
Der er en anden vej uden Starbucks.
Bare rolig. Gå videre.”
Jeg nyder også at spørge om vej i Paris.
Pariserne gør noget, man ikke ser andre steder.
Når man fortæller dem gaden, man leder efter, synger de den for en.
“Undskyld mig. Jeg leder efter Rue de la Paix.”
Rue de la Paix
Han var med sin kone. “Madeleine, ved du det?” Hun gjorde det samme.
Rue de la Paix
Endnu bedre, han sagde: “Jeg kender en anden. Vil du høre?”
“Nej, tak. Jeg leder efter Rue de la Paix.”
Det er så interessant at kigge på mennesker i USA.
Amerikanere elsker at stå i kø. Jeg ved ikke hvorfor.
Overalt er der folk, der står i kø.
Jeg tror, de bare ser en kø af mennesker og stiller sig i den.
En gang spurgte jeg en, hvad han ventede på. Han sagde: “Min tur.”
“Hvorfor?” “Det ved jeg ikke.
På et tidspunkt bliver det min tur, og så sker der noget.”
“Men hvorfor?” “Fordi hvis ikke, tager andre min plads.”
De er bange for at miste deres plads.
Og de er alle organiserede i lige køer! Perfekt.
I Frankrig venter folk i en...
Og i Marokko...
venter folk i cirkler.
Amerikanere er rare, især når man kommer fra Paris.
Nogle gange er de for venlige i amerikanske butikker.
Det gør en nervøs.
I en butik i New York sagde en fyr: “Velkommen.
Hvordan har du det i dag? Mit navn er Jason.
Hvis du har brug for noget, så bare spørg.
Jeg vil med glæde hjælpe.”
Jeg sagde til ham: “Jason, det er for intenst.
Du lægger meget pres på os begge to.”
Han var så emsig!
Jeg spurgte ham om noget, og straks løb ham rundt i butikken!
Når folk henvendte sig, sagde han: “Nej, jeg hjælper denne herre!”
“Jason, slap af.”
Han gik ud bagi for at lede, men kom tilbage og sagde:
“Vi har den desværre ikke.”
“Det er fint.” “Det er jeg ked af.”
“Jason, stop, fuck!
Slap af.” “Lad mig ringe til en anden butik.”
“Nej, glem det, Jason!
Gå nu ikke amok over det!” “Lad mig...”
Så sagde han noget, man aldrig ville høre i Frankrig:
“Lad mig dobbelt-tjekke.”
I Frankrig “enkelt-tjekker” de ikke engang!
Fyren siger: “Jeg har den ikke, medmindre jeg ser efter.”
Der er en butik i USA, som franskmænd er vilde med.
Det er Abercrombie.
Kender I butikken?
Den er ikke i Quebec endnu.
Det kan jeg se på jer. “Vi har den ikke.”
Abercrombie. Duften, obskøniteten.
Der er unge mænd, der arbejder i Abercrombie i bar overkrop.
Deres overkroppe er nøgne.
Jeg kiggede på nogle skjorter, og en fyr kom over og sagde:
“Ja, de er gode. Det er mine yndlingsskjorter.”
“Hvorfor går du så ikke med en?”
Og duftlysene! Det er det hele store i dag.
Stearinlys alle vegne. Det er sofistikeret og fint.
Folk køber lysene, fordi de dufter så godt.
“Tænder du nogle lys?” “Tænd et lys.”
“Der var lys allevegne. Det var godt!”
“Hvad gav han dig?” “Et lys.” “Virkelig?” “Ja, et stort lys.”
“Vi spiste ude, og de tændte et lys.”
“Før vi går i seng, puster vi lyset ud.”
Det handler om lys. Det er super.
Lys alle vegne, og de findes i overraskende sofistikerede dufte.
I en butik i Paris forleden
så jeg et lys med duften “Mandag morgen i Alaska.”
Men jeg har aldrig været der.
Så jeg duftede og sagde: “Alaska, måske, men mandag?
Det dufter af tirsdag, madam.”
Det er en hipster-ting, ikke?
Hipster. En boho-ting.
Og hvad med alle de nye butikker, der dukker op i verden,
der sælger to bluser, et lys, en cykel og en lammekølle?
Hvad sker der lige for dem?
“Har I et løbehjul?” “Nej, men jeg har kage.”
Det er bare underligt.
Men det er blevet meget sofistikeret.
Det er sejt. Men anderledes. Alt er anderledes i USA.
Her i Quebec og i Frankrig er det i gaderne, folk spørger efter ting.
Folk med clipboards og små skilte, der beder om ting.
Foreninger og organisationer vil have dine penge og din underskrift.
Det interessante er, at alle de folk har en ting til fælles: deres kropssprog.
Jeg prøvede at forstå det.
Deres krop går mod dig, mens deres hjerne vil det modsatte.
De har altid meget interessant kropssprog.
“Undskyld, vi er en organisation og vil gerne have to minutter af din tid,
fordi vores arbejde med hvaler er vores måde at give tilbage...”
Eller de kommer mod dig, mens du går i modsatte retning,
og så snart man mødes, bum!
De går baglæns sammen med dig: “Vi prøver at...”
Får de nogen træning? Hvordan fungerer det?
Jeg startede et nyt liv i New York med dette show og optræder på engelsk.
New York er vitterligt en sindssyg by. Alt går så stærkt.
Men det er sejt. Jeg har mødt mange nye venner.
Jeg så Frihedsgudinden.
Jeg var nysgerrig efter at se gaven, Frankrig gav USA.
Hvorfor ville franskmænd give deres amerikanske venner en statue?
Måske mødtes de for lang tid siden,
og det var, som når ens børn inviteres til et rigt barns fødselsdagsfest.
Man ved ikke, hvad man skal give dem. De har alt.
De må have sagt: “Hvad kan vi give amerikanerne?”
“Det ved jeg ikke...
Gratis sundhedsvæsen?” “Nej, det kan de ikke lide.”
Jah. “Jeg ved det ikke.” Tak.
Det var et underligt klappemønster.
Det var som en bølge, der startede bagtil og bevægede sig mod midten.
På balkonen tænkte de: “Nå, klapper I?”
“Jeg vil ikke. Det er et godt show, men jeg følger min egen rytme.”
“Min rytm’!”
I Quebec er det meget vigtigt ikke at udtale ordendelser.
Det er socialism og professionalism.
Jeg har spekuleret på, hvad Quebecois gør
med alle de ordendelser, de ikke bruger.
Jeg tænker, de nok genbruger dem.
Og det gør de! Til det franske ord ici
tager de to T’er fra et andet ord og siger icitte.
Så de var til mødet, og nogen sagde:
“En statue er en god idé.
Vi laver en kæmpe ret androgyn figur med krone på...
der holder noget, der ligner en iPad, og en fakkel.
Jeg tror, de bliver ellevilde.
Og vi giver det et chik parisisk look. Det vil se ret godt ud.”
Og så sendte franskmændene den til amerikanerne. Amazon Prime.
Og amerikanerne fik en e-mail from Amazon, hvor der stod:
“Folk, der har købt denne, har også nydt Eiffeltårnet.
Kunne vi friste med det?”
Jeg fandt en lejlighed i New York, hvilket er meget svært.
Især, hvis man ikke er amerikaner.
En ejendomsmægler viste mig alle mulige steder.
En dag sagde jeg: “Jeg kan lide denne, men jeg må tænke over det.”
Hun sagde: “Nej, du må beslutte dig nu, lige her.”
“Men lad mig tænke over det!” “Nej.
Der er en anden interesseret.”
I New York er der altid en anden, der er interesseret.
Det samme i Paris. Alle vegne.
Jeg ved ikke, hvem han er.
En dag vil jeg gerne sidde ned med denne fyr og spørge:
“Hvordan ender du med at tage alle lejlighederne? Du er for vild!”
Så sagde hun til mig: “Vi kræver seks måneders leje i depositum.”
Man bliver dum, når man vil have noget. “Okay!”
Hun sagde: “Vi kræver også ni anbefalinger.”
Jeg kender ikke engang ni mennesker der!
Jeg spurgte hende: “Kan du være en af de ni?
Dig, Uber-chaufføren...”
Og så huskede jeg på, at en af min mors fætre bor i Brooklyn.
Jeg kunne ringe og spørge ham.
Min mor sagde: “Nej! Du godeste, ikke ham!”
Jeg spurgte: “Hvorfor ikke, mor?” “Han er gammel og har skizofreni.”
Så jeg sagde: “Perfekt! Det tæller for flere.”
Jeg mødtes med en af mine venner hos ham her til eftermiddag.
Han har renoveret for nylig.
Kender I det, når folk forklarer, hvordan det så ud før?
Man er ligeglad og vil bare nyde kaffen.
“Nu skal du høre, det var slet ikke sådan her før.”
“Jeg er ligeglad. Jeg har aldrig set det før. Det ser godt ud nu.”
“Men du skal lige høre...
Det er utroligt, helt utroligt, hvad vi gjorde.
Køkkenet var på den anden side.
Og hvor du sidder nu, du vil elske det,
der var engang en væg. Vildt, ikke?”
“Nej.
Det er ikke, hvad ‘vildt’ betyder.”
Og så dukkede hans kone op.
“Har du mødt Jessica?” “Jah.”
“Hun var slet ikke sådan før.”
“Jeg kan se, hun er forandret.”
Man kan ikke relatere til oplevelser, man ikke har haft.
Måske er det ikke en god sammenligning,
men når en fortæller om en, man ikke kender, der er død?
Man har det ambivalent med det.
Man siger, man er ked af det, men faktisk er man hamrende ligeglad.
Især når de siger, personen var 98 og sov stille ind.
Man vil bare sige: “Hold kæft og lad mig være.”
Det er godt at høre fransk igen.
Tit savner jeg det i USA.
Jeg lavede en lille CD til at lytte til i bilen.
Når jeg spiller den, råber en fyr: “Kom så, din idiot!” på fransk.
Så slapper jeg af.
Så har jeg det godt.
Der er ting, jeg ikke forstår om USA.
Der er én sport, jeg slet ikke forstår.
Jeg prøver. Folk fra Middelhavet, franskmænd, europæere.
Vi prøver alle at forstå baseball.
Canadierne forstår det lidt. I har et hold.
Men I lader som om. I forstår det egentligt ikke.
Jeg forstår ikke, hvad de laver.
Jeg prøver, men det er så kedeligt. Spillerne laver ikke noget.
De slår til bolden, så stopper de, så går de lidt sådan her.
“Hvad laver I?”
En af mine venner sagde: “Du må se det live!”
Han tog mig med til Mets’ stadium i New York.
Og det er det samme: Kedeligt, men live.
Vi så kampen, og på et tidspunkt sagde han til mig:
“Lad os købe hotdogs og pizza.”
Vi var væk i 25 minutter.
Da vi kom tilbage, stod fyren samme sted sådan her.
Jeg sagde: “Jerry, har de sat spillet på pause?”
Ved du, hvad der sker, hvis man går glip af 25 minutter af en fodboldkamp?
De har måske solgt to spillere!
Eller en af dem døde! Måske har publikum invaderet banen.
Eller fire mål er scoret.
Det eneste søde er kyssekameraet.
“Kyssekameraet er så sødt!”
Amerikanere er lidt generte, men de er søde.
Når et kamera lander på et par,
ser de på hinanden: “Det er os! Vi må kysse.”
De kysser, og amerikanerne begynder at juble.
Tænk, hvis de havde et i Frankrig.
Hvem ved, hvad parret ville gøre?
“Skat, det er os. Vi må gøre det.”
Vi var væk i 25 minutter.
Jeg kan huske, da jeg så fodbold med min far, og han bad mig om at hente øl.
Jeg gik over til køkkenet som en krabbe.
Jeg ville ikke gå glip af en eneste ting!
Men jeg vil prøve at deltage i amerikansk kultur.
Mine venner tog mig til et "steakhouse".
Det er et simpelt koncept: Steakhouse. Vil du have steak, har de et hus til det.
Åbenbart har de det ikke for andre typer mad.
Der er ingen kyllinge-lejligheder.
Fiske-ejerligheder. Noget i den stil.
Kun for pizza, der har de en hytte.
Jeg så noget typisk amerikansk derovre:
En mand på et knæ gav en lille æske til en kvinde,
som forhåbentligt var hans forlovede eller kæreste.
Han friede til hende.
Nej, undskyld.
Alle i restauranten havde samme følelsesmæssige reaktion.
Jeg havde samme følelsesmæssige reaktion.
Den hedder flovhed.
“Sådan noget gør man ikke offentligt.
Specielt ikke i et steakhouse! Hvad laver du?
Hvorfor tror du, hun græder?”
Jeg spurgte amerikanere: “Bliver man også skilt offentligt?”
Ville det ikke være sjovt? Tjeneren serverer kage med skilsmissepapirerne.
“Okay!” Og så begynder alle at græde.
Fyren siger: “Så deler vi vel regningen?”
Jeg nyder at se parrene her, der tænker: “Nej, sådan er det ikke.
Slet ikke.”
Det var en utrolig turné. Jeg tog til flere byer, også Los Angeles.
Los Angèle!
Quebecois giver alle byer nye navne!
Og de udtaler dem, som de vil.
De siger “Bos-TON,” men ikke “Washing-TON.”
Hvem beslutter det?
“Los Angèle”, ikke?
Los Angeles er en interessant by.
Det er en skræmmende by for en fyr.
Alle fyrene dér træner. De er store og muskuløse.
Træne. Jeg træner ikke.
Vores kropstype eksisterer ikke der.
Jeg kan se, at vi alle har samme krop.
Baguette-ben og couscous-mave.
Det ser man ikke derovre.
Hvis man ser en fyr med denne krop, er han ikke derfra.
Det betyder ikke, han er fransk. Medmindre han går med tørklæde.
Jeg ved ikke, hvorfor franskmænd elsker tørklæder. De går altid med et.
“Men det er varmt udenfor, Mathieu!” “Jeg er ligeglad.”
Men det er sejt at se de fyre, der træner.
De vil se flotte, elegante, stærke og muskuløse ud på stranden.
Jeg vil bare se godt ud med mit tøj på.
Fordi når man er nøgen med en pige, har man allerede scoret, ikke?
Det er lidt intimiderende.
Min største frygt er at snorke den første nat sammen med en pige.
Så den første nat med en kvinde,
sidder jeg foran tv'et og venter på, hun falder i søvn. Jeg prøver at modstå.
Problemet er, hvis man stor-snorker, giver man små antydninger.
Alle, der snorker, siger sådan: “Ja, det er sandt.
Ja, jeg er også med i klubben.”
Men når man sidder foran tv'et, og man siger...
Så ser man på hende og siger: “Hvad var det?”
En gang spurgte jeg endda: “Var det en hundehvalp?”
Og jeg stor-snorker, mine venner.
Jeg ved ikke, om nogen snorker elegant, men jeg snorker som en bondekarl.
Hvordan skal jeg forklare det?
Det er, som om jeg dør hver gang. Har I hørt om den type snorken?
Hver gang føles det, som om jeg dør. Hver gang.
Hver fjerde minut dør jeg. Jeg kommer tilbage, og så dør jeg igen.
Folk har sagt: “Jeg troede, jeg måtte give dig mund-til-mund!”
En af mine venner spurgte: “Hvorfor har du ikke maske på?”
“Det er værre! Hvad hvis hun ser mig med masken?”
“Bare vent, til hun falder i søvn, før du tager den på.”
“Hvad hvis hun vågner midt om natten, fordi hun skal tisse
og ser mig som jagerpilot?”
“Overraskelse! Vi skal lege pilot!
Piloten og Prinsessen. Er du klar, skat?”
Jeg ved ikke, hvorfor jeg taler om det. Det var Los Angeles, så...
Det sker altid, når jeg er i Montreal.
Publikum tager mig et helt andet sted hen.
De beslutter. Vildt, ikke?
Jeg husker en gang, jeg optrådte i Marokko.
En dame ville tage et billede af mig,
og på grund af rampelyset gjorde hun sådan her.
Hvert publikum er anderledes, men overraskende og fascinerende.
I USA, eksempelvis,
hedder det "encore", hvad vi på fransk kalder rappel.
De låner et fransk ord, tilføjer en engelsk accent
og fortæller en betydningen.
“Encore. Ved du, hvad ‘encore’ er?”
“Ja, det ved jeg. Det er et fransk ord, ‘encore’”.
Men det gør de ikke derovre.
Komikere og sangere slutter altid deres optræden af med:
“Tak, og godaften!” Og så går de om bag scenen.
Hvad er hele idéen med en encore?
En kunstner gør sit show færdig og gemmer sig bag scenen.
Han lader, som om han er gået hjem, fordi han er træt.
Publikum lader, som om de vil have, han kommer på scenen.
Det er en kontraktagtig aftale mellem jer og os, ikke?
Kunstneren er bag scenen, og publikum skriger: “Encore!”
Kunstneren tænker: “Hvor rørende! Hvad skal jeg gøre?
Skal jeg gå hjem eller tilbage på scenen?”
Så han går på scenen igen, og publikum jubler.
Han siger: “Åh, wow! Det forventede jeg ikke!”
Vrøvl.
Men jeg vidste ikke, det var anderledes i USA.
Efter mit første show i New York gemte jeg mig bag scenen.
Da jeg kom tilbage, var alle væk.
Så jeg gik hjem.
Så... Los Angeles, ikke?
Meget interessant.
Los Angeles er skræmmende.
Mine venner ville tage mig med på en restaurant.
Alt er “den bedste” derovre. “Den restaurant er den bedste.”
De elsker fusion.
Da de ikke har deres egen køkken,
vælger og vrager de fra andres og siger: “Det er vores.”
“Det et fusionsmad. Fusion.”
En fyr sagde: “Lad os tage til det bedste japanske kebab-sted.”
Jeg sagde: “Bare det er det bedste. Det burde være det eneste.
Har I kinesisk couscous? Nej?”
Tjeneren kom over.
En LA-filmstjerne-flot fyr.
En flot 18-årig. “Hey, hvordan går det?” Som om han var med i et show.
Jeg sagde: “Hvilken rødvin kan man købe på glas?”
Han sagde: “Min favorit er...”
“Nej. Min favorit.”
Hvem tager på restaurant for at spise en andens yndlingsmad?
Medmindre man er gift, og ens kone siger:
“Du tager fisken, så tager jeg kyllingen, og vi kan dele.”
Og man kan kun mumle.
“Er den god?” “Selvfølgelig. Du bad mig spise den.”
Under køreturen hjem: “Var kyllingen god?”
“Ja. Den smagte lidt af fisk, men den var okay.”
Fyre kan være nogle idioter.
Men jeg sagde til tjeneren: “Du er 18 og amerikaner.
Giv mig ikke råd om rødvin.
Ønsker jeg råd om juicebrikker, siger jeg til.”
Jeg elsker at sms’e.
Jeg er lidt genert. Seriøst.
Scenen er fin, men i den virkelige verden sms’er jeg.
Man kan gemme sig, sige, hvad man vil.
Jeg ved ikke, om det er, fordi jeg bliver ældre,
men en ting, jeg ikke forstår, er de nye emojis.
Jeg sms’ede en pige: “Skal vi gå ud i morgen aften?”
Hun skrev: “Bestemt. Spansk danser, spansk danser,
to fyrværkerier, fire glas champagne...
en abe, der tager sig til hovedet...
et par røde hæle, neglelak, to bygninger,
en taxa og en aubergine.”
Jeg vidste ikke, hvad jeg skulle gøre, så jeg ringede efter en ambulance.
En ting, der er unikt ved Nordamerika, er at date.
Du ved, dating.
Alle typer forhold har et navn og en struktur.
I Europa kan jeg lide forførelsen, legen.
Man ved ikke noget. Det ukendte, spontaniteten.
Tak.
Det er godt. Hvad hedder du?
Helt ærligt er jeg lidt liderlig lige nu.
Hvad hedder du?
Hvabehar? Johanne. Nå, “Jowanne”!
Hun rettede mig! Jeg sagde “Johanne” korrekt,
men siden hun er fra Quebec: “Jowanne.”
Godt at møde dig. Er det din fyr?
Nå? Det bliver en hed aften.
Hvad arbejder du som?
Arbejder du i toldvæsenet?
Johanne, må jeg spørge om noget?
Har nogen sagt “ja”
ved hvert spørgsmål om gårde, levende dyr og alt det?
Har nogen seriøst sagt: “Ja, jeg besøgte en gård,
jeg har kød, ost...
og er aldrig blevet vaccineret.
Jeg elsker jeres land!”
Bringer nogen noget ind og deklarerer det?
Ikke alle deklarerer. Det er der, hunde kommer ind i billedet.
Fordi katte er ligeglade.
Hvis en kat lugter pølse, nyser den bare.
Arbejder du i lufthavnen?
Så du arbejder på et kontor.
Du tager dig af de seriøse ting.
Du er den, der løser problemerne. Wow, Johanne.
Det er sjovt, fordi jeg har blandede følelser.
Jeg er både skræmt og ophidset.
Jeg kan se dig råbe ad mig i en uniform, fordi jeg medbragte tagine, ikke?
Hvad er det vildeste, du har set?
“Tænk, har han puttet det i kufferten”?
Sandwicher.
Forestil jer Johanne i et møde med alle de føderale politibetjente.
“Vi har et problem. Der er en sandwich i en kuffert.”
“Ved du, at du ankom til Quebec med en sandwich?
Med skinke og ost?
Det er ikke særlig kosher.”
Det er super, Johanne.
Og hvad laver din kæreste?
Han er en heavy metal-trommeslager.
Altså, dette show sendes i Frankrig, så jeg oversætter.
Han er hard rock-trommeslager.
Super! Heavy metal, virkelig?
Du mangler lidt hår af en heavy metal-fyr at være.
Det sørger du for. Sikke et utroligt par!
Gennemgår hun dine ting, før du tager på turné?
“Skat, gør, hvad du vil, giv pigerne, hvad du vil.
Men tag ikke sandwicher med i din kuffert.”
Vær sød at give Johanne en hånd!
Første gang jeg optrådte på engelsk i New York,
ville min mor med til showet.
Hun fløj over for at være med.
Min mor taler ikke engelsk.
Men hun kommenterede på mit show.
Det er typisk min mor. Jeg sagde: “Du forstår ikke engelsk.”
Hun sagde: “Måske ikke, men jeg kender min søn.”
Premiereaftenen var svær.
At optræde på engelsk foran et publikum, jeg ikke kendte
og med folk, der spiser burgere.
Efter showet sagde jeg: “Mor, jeg kunne ikke lide showet.”
Hun sagde: “Nej, skat, det var din opfattelse fra scenen.
Jeg sad blandt publikum. Det var værre.”
Min mor er den sjoveste kvinde i verden, og hun ved det ikke engang.
Engang var min søster på besøg og var syg. Min mor ringede.
Min søster tog telefonen: “Hallo?” Min mor spurgte: “Hvordan går det?”
Hun sagde: “Jeg er syg.” Min mor sagde: “Hurtigt, gå i køkkenet.
Fyld en kop med varmt vand, tilføj citron, kanel og salt,
og giv det til din bror, før han får det samme lort!”
Min far er også noget af en type.
Han er meget interessant.
Og ufrivillig morsom. Der er ingen kommunikation.
Han er en typisk marokkansk far. Ikke noget snak.
Bare håndbevægelser og ansigtsudtryk.
Kender nogen denne truende gestus?
Da jeg prøvede den i USA, blev folk sure.
Der er to opdragelsesmetoder: “Det må du ikke gøre.
Far vil tale med dig og forklare, hvad der foregår.”
Og så er der det her.
Det betyder: “Jeg maser denne sko ned i halsen på dig, søn.”
Typisk marokkansk far. Ingen tålmodighed med sine børn. Overhovedet.
Når vi legede skjul, ledte han ikke efter os.
Jeg sværger. Han sagde: “Gem jer”, og så tog han på arbejde.
Vi tilbragte hele dage og nætter i skjul i skabe.
Det værste var at høre mor sige: “Led efter dem!”
Og han sagde: “Jeg kan ikke lide denne leg! Drop det!”
Jeg bygger et hus i Marrakesh.
Det har været under konstruktion siden 1987.
Min elektriker har installeret et system, som ingen andre i verden har.
Jeg er den eneste i verden, der tænder for mikrobølgeovnen...
og garagedøren åbner.
Jeg spurgte min elektriker: “Hamid, hvordan skete det?"
Han sagde: “Ligesom dig improviserer jeg og ser, hvad der sker.”
Huset i Marrakesh har givet mig problemer, der kun opstår i Marokko.
Jeg arbejdede i USA og fik en surrealistisk opringning:
“Hr. Gad, swimmingpoolen eksploderede.”
For mig var det ægte problem ikke teknisk eller mekanisk.
Det kan repareres.
Men hvordan kan en fyr få den idé, at en pool kan eksplodere?
Jeg spurgte: “Men var Hamid der ikke?”
Han sagde: “Jo, men han var i poolen.”
Det er et sindssygt billede at få.
Jeg skal snart derhen.
Og jeg hader at rejse, fordi jeg hader lufthavne.
I lufthavnen har man enten fem minutter til at nå et fly, så man løber,
eller man har fem timers venten, der tager livet af en.
“Hvad skal jeg lave?” Det gør en sindssyg!
Det, der går mig på nerverne i lufthavne, er folk med deres nakkepuder.
Jeg ved ikke hvorfor. Så snart jeg ser en, hader jeg dem.
Og dem, der går rundt som om de ikke har en nakkepude på.
Tog de puden på, lige efter de stod op?
En nakkepude er det eneste, man har på lang tid, før man bruger den.
Det gør man ikke med en tandbørste. “Jeg gør det senere.”
Eller med et kondom. “Man ved aldrig.”
Jeg vil ikke igennem sikkerhedskontrollen.
Johanne.
Jeg vil ikke stå i den stilling, man skal i røntgenmaskinen.
Kender I den stilling?
Det skal man gøre i USA. I røntgenmaskinen.
Det gør de for at sikre, man ikke har noget på sig, der kan tage livet af folk.
Men ved at bruge den maskine tager de livet af os.
Om 15 eller 20 år ryster vi sådan, når vi går igennem maskinen.
“Hvad skete der med dig?” “For mange bølger i røntgenmaskinen.”
Når man er gået igennem maskinen, undersøger de alligevel en.
Siden jeg er irriteret, siger jeg: “Okay, undersøg mig.
Men du må fange mig først.”
Så snart han begynder, siger jeg: “Du godeste!”
En spurgte: “Er der noget i din lomme?”
Jeg sagde: “Prøv at finde ud af det.”
Sidst rejste jeg på første klasse.
Tak. Det er Nordamerika.
I Frankrig ville de have råbt: “Røvhul!”
Så jeg sad på første klasse og var afslappet klædt.
En kasket, selv om jeg ikke fatter det, jeans, løbesko.
Og en fyr kiggede dømmende på mig.
“Denne mand rejser bestemt ikke i den passende klasse.”
Jeg ved ikke hvorfor, men jeg ville forsvare min ret til at være der,
så det bedste, jeg kunne finde på, var at forvirre ham,
så han ville huske mig i resten af sit liv.
Jeg lod, som om jeg var vanvittig og aldrig havde set det før.
Jeg pegede på mit sæde, som jeg havde betalt for på mit boardingpas,
og spurgte ham: “Tror du, jeg kan tage dette sæde?”
“Kun hvis du flyver på første klasse.”
Jeg sagde: “Sig det ikke til nogen. Hvem bryder sig om, at jeg sidder her?”
Jeg begyndte at lege med alle knapperne.
Jeg sagde: “Det er meget bedre end bagi!”
Så fyren kaldte på en stewardesse.
Han sagde: “Denne mand er vist ikke på første klasse.
Vil du...”
Og jeg er bag stewardessen og gør sådan:
Hun siger: “Beklager, men jeg må bede om at se dit boardingpas igen.”
Jeg sagde: “Ikke noget problem, lad os gå derover. Han skal ikke se det.”
Jeg gav det til hende og hun sagde: “Beklager, hr. Al... El...”
“Ja, det er fint. I orden.”
Hun sagde: “Beklager. Du må sidde ned i dit sæde.”
Hun sagde til ham: “Alt er fint. Han er på første klasse.”
Så vendte jeg mig mod ham og sagde...
“Det gik. Alt er i orden.
Jeg gav hende 20 dask.”
Tak, Montreal! Mange tak!
Tak! I var storartede!
Tak!
Tekster af: Rikke Fryman